Detailní pohled na vznik konfliktu v Palestině - od klíčového momentu v r.1915 
Tento článek se věnuje snaze dobrat se počátku - původní příčiny konfliktů v oblasti Palestina, tedy důvodů, proč se Arabové vzbouřili v roce 1936-39 (a následně v dalších letech) během britské koloniální správy (tedy hledání i jejich pohledu na věc, pro lepší porozumění příčin následných událostí - konfliktů, po ustanovení židovského státu Izrael v r.1948).

1. Na počátku všeho - zrada Arabů v Sykes-Picot dohodě.
Na počátku "všeho" je rok 1915, konec 1. světové války, kdy v oblasti Levantu končí vláda osmanské říše (osmanských Turků), kteří zde byli od 16. stol. (kdy ukončili vládu arabského Islámského státu - chalífátu (viz předchozí blog níže).
Britové slibují Arabům, že pokud se vzbouří proti osmanským Turkům, spolupracujících s Němci (a pomohou Británii s jejich vyhnáním), získají zde později nezávislou oblast pro vytvoření Arabského státu (včetně Palestiny), s výjimkou oblasti Libanonu, který bude vyčleněn jako francouzský mandát  - oblast výluky však byla později rozšířena i na Palestinu a Arabové tak vnímají tento falešný slib (týkající se Palestinských území) dodnes jako zradu - toto je na počátku všech problémů v této oblasti. Na základě ujištění McMahona o platnosti dohody začala arabská vzpoura 5. června 1916 proti osmanským Turkům.
Tento příslib se udál v diplomatické korespondenci (viz heslo "McMahon–Hussein Correspondence"), výměna dopisů probíhala od 14.7. 1915 do 30.1. 1916, mezi arabským králem Sharif of Mecca Husajn bin Alím a sirem Henry McMahon.

----
Jak se ukázalo, už od počátku Británie i Francie počítaly s tím, že zabrané území Levantu bude rozděleno a okupováno (tedy nikdy nebude nezávislým arabským územím), což následně ukázala tajná francouzko-britská Sykes–Picot dohoda v květnu v roce 1916, široce známá jako Dohoda z Malé Asie aneb ASIA MINOR AGREEMENT, mezi Francií a Anglií se souhlasem Ruska, o rozdělení sfér vlivu na Blízkém Východě. Tuto dohodu dodnes považují arabští muslimové za zradu (podobně jako například Čechoslováci vnímají za zradu Mnichovskou dohodu z r. 1938, kde bohužel opět figuruje Francie a Británie).
Sionista Herbert Louis Samuel s pomocí Davida Lloyd George rozšířil ve vládě memorandum "Budoucnost Palestiny", Samuel následně britskému ministrovi zahraničí objasňoval význam státu Izrael pro britské impérium. V britské vládě poprvé projednávali založení státu Izrael na Palestinském území už během první světové války, dne 9. listopadu 1914 (zdroj wiki/Sykes-Picot-Agreement).

Když se v Rusku v r.1917 dostali k moci bolševici, tak Francie a Británie odmítly předat Rusku slíbená osmanská území, Rusko následně v reakci tajnou dohodu zveřejnilo - po jejím zveřejnění byli "Britové v rozpacích, Arabové zděšeni a Turci jásali", navíc zveřejnění proběhlo pouhé tři týdny po Belfourské deklaraci z 2. 11. 1917 (nezaměňujte s Belf. deklarací z roku 1926), což je dopis ministra zahraničí Spojeného království baronu W. Rothschildovi - vůdci britské židovské komunity, že "Vláda Jejího Veličenstva vidí prospěch ve zřízení židovského státu na území Palestiny a využije veškerého úsilí aby usnadnila dosažení tohoto záměru, že je ale jasně dáno, že by nemělo být činěno nic proti lidským a náboženským právům existující nežidovské komunity v Palestině nebo právům a statusu židů v kterýchkoliv jiných zemích". 
Znění dopisu bylo zveřejněno 7.11. 1917, tedy týden po zveřejnění Dohody z Malé Asie, originál dopisu je stále k dispozici v Britské knihovně, celá situace zasela nedůvěru Arabů k dohodám s Brity.
Vysoký komisař v Egyptě ujistil (falešně) arabského krále Husajna, že Sykes-Picot dohoda nemá charakter smlouvy, že britské závazky jsou stále platné, Husajn tak vyzval Araby v Palestině, aby přivítali Židy na svém území jako bratry a spolupracovali s nimi pro obecné blaho.
Podle pozdějších vyjádření velmocí byly přísliby Arabům ve výše zmíněné diplomatické korespondenci - dohody z Malé Asie - arabskou stranou špatně pochopeny, obě strany je prý jinak interpretovaly (pochopily). V r.1922 pan McMahon prohlásil, že bylo jeho záměrem (v původní korespondenci s arabským králem Husajnem) vyloučit z území arabského státu Palestinu.
-----
Politický sionismus se historicky "narodil" už v roce 1896, kdy Rakousko-Uherský novinář Theodor Herzl poprvé uveřejnil stať "Stát židů" (Der Judenstaat), kde tvrdil, že jediným řešením židovské otázky v Evropě v čase vzrůstajícího antisemitismu je zřízení státu pro Židy. Založil sionistické organizace, které na svém prvním kongresu volaly po zřízení židovského státu v Palestině.
Důvody, proč Britové podpořili sionismus, 
byly zmíněny profesorem historie Blízkého Východu James Gelvinem, jednak souvisely se snahou vyhrát 1.sv.válku a pak šlo o vlivné Židy s velkými financemi - prvním důvodem byla snaha podpořit nejistého spojence před vstupem do války (dva nejbližší asistenti amerického prezidenta W. Wilsona byli zanícení sionisté), Wilson totiž (pro Brity to byl nesrozumitelný postoj) tvrdil, že "způsob, jak ukončit nepřátelství, je akceptovat mír bez vítězství". Druhým důvodem byl fakt, že několik nejvýznamnějších ruských revolucionářů bylo židovského původu (mohli by přesvědčit Rusko, aby pokračovalo ve válce), třetím důvodem byla snaha Britů přilákat židovské finanční prostředky (detaily viz WIKI/Balfour declaration of 1917).
Britové také doufali, že zřízení židovského státu by podpořilo britskou správu palestinských území a omezilo by to jakékoliv francouzské zájmy v této oblasti, zvýšilo by to britský vliv v Egyptě a Suezském průplavu a území by sloužilo pro přepravu ropy z Iráku (přes Jordánsko).
Ačkoliv Britové oficiálně popírali, že zamýšleli zřízení židovského státu (prý mělo jít spíš o formu protektorátu nad Palestinským územím, jak odpovídalo zřízení Britského mandátu Palestina) neoficiálně připouštěli, že pokud by se navýšil počet židů v oblasti, mohl by být židovský stát zřízen.

2. Počátky Arabského odporu vůči Britům a Židům.
Arabové vyjádřili nesouhlas už v r.1918 (shodou okolností rok vzniku Československa) při prvním výročí Belfourské deklarace z r.1917, následně velká skupina arabských čelných představitelů a politiků zaslala petici britským úřadům - "Vždy jsme sympatizovali s Židy, pronásledovanými v mnoha zemích, ovšem je rozdíl mezi takovýmto soucítěním a přijetím židovského národa na svém území, kde by nám vládli a ničili naše zájmy".
Na protest se pokusili si založit Arabské Syrské království (vedl ho emír Faisal), ale nezískali podporu zahraničí a jeho existenci ukončila konference v r.1920 (a následný vstup Francouzů). Stát trval jen čtyři měsíce.
V roce 1920 (19.-26. dubna) se konala Konference Nejvyšší spojenecké rady v italském San Remo, zastoupené Británií, Francií, Itálií a Německem. Usnesení této konference rozděluje správu mandátů bývalé osmanské říše na Blízkém Východě, mandát Palestina byl potvrzen Radou Společnosti Národů v r. 1922.
Byla zde vyhlášená oblast Sýrie (pod kontrolou Francie vč. dnešního Libanonu), nový Arabský stát, Britský mandát Palestina vč. správy severního Iráku - území Mezopotánie. Sionista Herbert Samuel byl vyhlášen Vysokým komisařem pro Palestinu (byl jím až do r. 1948).
Usnesení konference zahrnulo i text Belfourské deklarace z r. 1917, tedy že:
The Mandatory will be responsible for putting into effect the declaration originally made on November 8, 1917, by the British Government, and adopted by the other Allied Powers, in favour of the establishment in Palestine of a national home for the Jewish people, it being clearly understood that nothing shall be done which may prejudice the civil and religious rights of existing non-Jewish communities in Palestine, or the rights and political status enjoyed by Jews in any other country.
Spojenecká správa území Palestina je povinná podporovat vznik domova pro Židovský národ v Palestině, přičemž je jasně deklarováno, že nesmí být konáno nic, co by mohlo omezit lidská nebo náboženská práva existující nežidovské komunity, nebo práv nebo politického statutu Židů v jiných zemích.
----
Prudký nárůst židovské populace na území Palestiny, stejně jako jisté preference židů Britskou správou (ohledně pozemků, také zákaz zaměstnávat Araby ve vysokých funkcích v průmyslu a hospodářství) vzbudil obavy Arabů o jejich existenci a rozčiloval místní komunitu, roli zde hrály i náboženské důvody (Jeruzalém obsahuje mnoho svatých míst i pro muslimy), stejně jako nezdařená snaha o arabský stát v Sýrii (1920), tím vším vzrůstaly arabské nepokoje.
Winston Churchill se v r.1922 snažil neúspěšně uklidnit Araby tzv. Bílou knihou, kde popřel, že by britská Belfourská deklarace (1917) byla záměrem vybudovat židovský stát.
V roce 1929 došlo k Hebronskému masakru Židů 
(Hebron měl asi 20tisíc obyvatel, z toho 700 Židů), kdy nejprve v Jeruzalémně pochodovali židovští nacionalisté ke zdi nářků, skandovali hesla "zeď je naše", část Arabů v Hebronu byla zmanipulována (vysoce postavenými Araby šířenými) pověstmi o násilí z jejich strany, urážkách Mohameda (svatých míst), v Jeruzalémě byla v reakci velká akce (i modlitba u západní zdi) pobouřených Arabů, páleny byly modlitební knížky, zraněn byl kostelník, druhý den byl ubodaný mladý Žid. O den později kolovaly fámy, že se Židé chystají vpadnout do mešity, následně byli v Jeruzalémě zavražděni tří mladí Arabové, fámy hovořily o tom, že snad někteří z Židů dorazili do Hebronu - v Hebronu se vzedmula vlna násilí a bylo zabito 67 Židů (mnoho starousedlých Židů ukryli i místní Arabové z Hebronu, větší část pak zachránili britští policisté, ukryli Židy na své stanici), většina zavražděných byla aškenázi původu (někteří z nich měli menší kořeny ve městě, byli méně sžití s místní arabskou komunitou, někteří měli i problémy s arabskou komunitou), 12 židů bylo sefardských (ti oblekem i jazykem mnohem více "zapadali" mezi místní, žili zde po několik staletí v míru s muslimy).
Během týdne zahynulo na 133 Židů a 116 Arabů, za trestné činy v Hebronu bylo odsouzeno 195 Arabů a 34 Židů. V roce 1967 se Židé do Hebronu (po šestidenní válce) vrátili, žije zde asi 700 Židů pod ochranou voj. posádky, někteří potomci přeživších v r. 1996 odmítli návrat do Hebronu, pokud zde Židé nebudou žít tak, aby zde opět mohlo nastat mírové soužití, jako dříve. Tento příklad dobře ukazuje, jak lze ve zjitřené atmosféře snadno vyprovokovat vážný konflikt (pomocí dezinforamcí).
Tento masakr vedl k vytvoření židovských milic HAGANA,
událost se stala hlavní propagandou pro "židovský postoj ke krvežíznivým Arabům", zvlášť pro lidi, kteří v tomto ovzduší následně vyrostli (přistěhovalci po r. 1967). 
V r. 1931 tvořili Židé už 17pct obyvatel Palestiny, počet obyvatel rychle rostl vzhledem k nástupu nacismu v Německu až k 27 procentům (370.000 obyvatel) v roce 1935. V polovině r. 1930 přijel ze Sýrie Izz ad-Din al-Qassam, který založil arabské milice Black Hand, vycvičil rolníky, zajistil bomby, střelné zbraně, v r.1935 měl 500-700 mužů, byl ale zabit, což zvedlo vlnu nevole obyvatel.

3. Arabská vzpoura v letech 1936-1939.
Zvyšující se napětí vedlo k arabské vzpouře v Palestině v letech 1936-1939, proti britské nadvládě a zvýšené imigraci Židů. 
První fáze měla podobu politických protestů a stávek, byla utlumena pomocí politických ústupků, diplomacie okolních zemí a také pomocí hrozby stanného práva.
Druhá fáze vzpoury začala koncem roku 1937, byla násilná. Byla tvrdě potlačena britskými jednotkami, pro zastrašení arabské populace a odrazení od podpory povstalcům. Armáda a policie zabila podle Britů 2000 Arabů v boji, 108 jich bylo pověšeno, necelá tisícovka pak byla zabita v souvislosti s činností gangů a terorismem, dle jiných údajů bylo asi 20.000 postižených Arabů, z toho kolem 5000 mrtvých (3800 zabito Brity, 1200 zemřelo v důsledku činnosti gangů a terorismu), Židů zemřelo od 91 k několika stovkám (dle různých zdrojů). Vůdce vzpory Haj Amin al-Husseini utekl do exilu.
Velkou roli v této vzpouře hrály ekonomické důvody,
arabští rolníci byli od r.1920 vytlačovaní do měst (Jaffy, Haify), kde přežívali v chudinských čtvrtích na okraji společnosti. Charismatický vůdce al-Qassam měl tak jejich velkou podporu. Pokles sklizně, zvýšení daní pro zemědělce, levné dovozy a stále častější výkupy pozemků (ve prospěch Židů) stejně jako zvýšené nájmy (dík růstu osídlení) způsobily, že mnoho arabských sedláků bylo zadlužených, vystěhovaných, bez země jako zdroje obživy. Tato nerovnováha mezi Araby a Židy ve vztahu k půdě začala být tak významná, že na ni upozornil i správce, jako na možný zdroj významných sociálních nepokojů. Byť byl následně omezený převod arabské půdy Židům, přesto šlo tato omezení snadno obejít.
Kolem r.1935 skončil také stavební boom (cementárny, elektrárny, atd.), mnoho rolníků bez půdy se tak ocitlo bez zaměstnání, což usnadnilo jejich cestu ke vzpouře. 
Trvale nefunkční agrární život v Palestině, zbídačení rolníci na okraji zájmu společnosti tvořili snadný cíl radikálů.
----
Araby v Palestině inspirovaly i akce v Sýrii v r.1936, kde vlna stávek vyústila v úspěšné jednání s Francií o nezávislosti Sýrie, v r.1936 se také vedly jednání v Egyptě, které vedly k uznání nezávislosti Egypta (byť si Britové vyjednali vojenskou přítomnost u Suezského průplavu).
V Iráku v r.1931 vedla generální stávka ke ztrátě britského mandátu a plnému uznání země v r.1932. To vše inspirovalo Palestinské Araby ke vzpouře v r. 1936.
Opatření proti stávce byly tvrdé a stále krutější, domovní prohlídky bez rozkazů, noční akce, preventivní zadržení, výprask, bičování, deportace, konfiskace majetku, a mučení. Již v květnu 1936 Britové vytvořili ozbrojené židovské jednotky vybavené obrněnými vozidly, sloužily jako pomocná policie. 
Opatření měla "oficiálně" hledat zbraně u vesničanů, ale prakticky šlo o efektivní trestné výpravy, které měly snížit podporu povstalců z venkova. Byla povolána armáda (20.000 mužů), vůdcové vzpoury byli internováni v poušti, pomocí diplomacie (přímluvy vládců Sýrie, Iráku, Arábie a Egypta, vzhledem k blížící se sklizni) ukončily nakonec vzbouřenci stávku.
Následovala druhá - násilná část vzpoury, kdy gangy partyzánů útočily na různé cíle. Britská správa reagovala rozpuštěním některých arabských správních orgánů, izolací země (telefonické spojení), zřízením soudů pro povstalce. 
Tisíce Arabů byly drženy v tzv. administrativní vazbě (bez soudu), byly obnoveny kolektivní tresty - například vysoké pokuty, které dál decimovaly chudé rolníky, armáda zabírala dobytek, bořila domy, odváděla muže do internace, vyhlašovala dlouhé zákazy vycházení.
Hlavní formou kolektivního trestu bylo ale ničení majetku. Celé vesnice skončily v rozvalinách (1938, např. Mi'ar), případně byly ničeny hlavní domy z vesnice nebo byly totálně zničeny vnitřky domů. Největší ničení proběhlo 16.6.1936, kdy v Haifě bylo zničeno 240 budov (asi 6000 Arabů se ocitlo bez domova), britské armádě prošlo také nebývale velké množství brutality, bití, mučení, poprav bez soudu, neobvykle velké množství vězňů bylo zastřeleno při útěku. 
Závažné masakry postihly obce al-Bassa a Chalchúl, 
například v al-Bassa popsal masakr důstojník Woods, kde došlo k zabití vojenské hlídky. 
Proto byla provedena "trestná výprava" do nejbližší obce, kde byly všechny domy "prostříleny" z kulometů z aut, následně všechny byly vypáleny do základů.
Asi dvacet mužů z této vesnice bylo donuceno nasednout do autobusu (kdo se pokusil utéct, byl zastřelen), řidič musel přejet přes minu, která vyhodila autobus do povětří, zbylí vesničané museli pak těla pohřbít.
Ve městech bylo například 5000 mužů drženo v klecích, postupně byly vyslýcháni, všechny tyto události znepokojily britskou veřejnost a členy vlády, pro ně byly vytvářeny jakési zprávy, které je měly uklidnit.
Povstání bylo potlačeno i pomocí vzdušných hlídek, které na zavolání podnikaly nálety na oddíly vzbouřenců, které byly tímto postupem silně zasaženy, vzpurné vesnice byly bombardované ze vzduchu, na pobřeží hlídkovaly lodě s děly. 
Až v roce 1939 byly britské síly ochotné udělat nějaké ústupky arabskému obyvatelstvu, pod tlakem zhoršené situace v Evropě, protože přístav v Haifě dodával do království strategickou ropu.

4. Arabsko-Izraelská válka v r. 1948.
14. května 1948 vypršel britský mandát Palestina, v týdnech před koncem mandátu zahájila židovská armáda Hagana řadu útoků, kdy získala kontrolu nad většinou území, které OSN přidělila židovskému státu v r. 1947.
Britové prohlašují, že už nadále nemají zájem na vykonávání mandátu Palestina, americký prezident Truman se obává rozdělení Palestiny, spíš by měla být pod ochranou OSN (prohlášení z 25. března). Bez samosprávných orgánů v Palestině se obává vzestupu násilí ve svaté zemi.
14. května vyhlašují Židé svůj stát, následně se strhnou boje s oddíly Egypta, Sýrie, Libanonu, Iráku a Jordánska, které do země vtrhnou. Izraelská armáda zažene tyto oddíly, čímž rozšíří své území nad rámec původní části, vyčleněné OSN.

Mnoho Arabů odešlo po záměrném masakru ve vesnici Deir Yassin,
 která žila mnoho staletí v poklidu na svém území, místní muži se věnovali práci v lomu. Izraelská armáda HAGANA se tentokrát útoku neúčastnila (spekulací je, že to byl záměr, aby se později mohla od masakru distancovat), zaútočila dvě radikální židovská ozbrojená hnutí, která ovšem byla slabě vycvičena.
Vesničané měli prý být varováni (amplionem na autě), ovšem to prý zapadlo, navíc vesničané asi špatně odhadli, že se jedná jen o jakýsi nájezd na vesnici, a začali se bránit.
V úvodu útoku přišly špatně vybavené židovské oddíly asi o 35 mužů (4 mrtví, 31 zraněných), následně ale šla skupina židovských teroristů dům od domu, kam vhazovala granáty. Zabito bylo asi 107 vesničanů (včetně žen a dětí), celkem ale bylo 240 mrtvých, asi 80lidí převezli do města, muži byli zabiti, děti dané do sirotčince. Jsou svědectví o rabování, uřezování uší s náušnicemi, prstů s prsteny, znásilňování.
Zprávy jsou neúplné a problematické, od masakru se Izraelská armáda okamžitě distancovala, ale svůj účel pro ně splnil - Arabové ve velkém prchli ze země.

Ovšem všechny tyto akce vedly k dlouhodobé partyzánské válce militantních arabských hnutí, která Židům nemohou odpustit jejich usídlení v této oblasti, stejně jako zradu britské správy v r. 1915.
Navíc město Jeruzalém má posvátný význam jak pro židy a křesťany, tak pro muslimy, 
válku mezi Araby a Židy lze tak nahlížet i z náboženského hlediska, jako válku mezi islámem a židy o svaté město. Řešení konfliktu tak nebude snadné, obě tvrdá jádra (arabské i židovské) mají svou pravdu, z které nechtějí ustoupit.
A na hrobech mnoha mrtvých a umučených jen tiše a smutně šustí tráva.

Připraveno s využitím anglické wikipedie.